Hvad hedder han?
Bjørn.
Og du passer godt på ham? Sørger for, han ikke bliver bange?
Jeg ved ikke, hvordan De kan klare det.
Nat efter nat med det her, og De smiler stadig.
Det er man jo nødt til.
- I må ikke selv tage den af. - Godmorgen, forstanderinde.
- Godmorgen, børn. - Godmorgen, miss Parkins.
- De kommer for sent. - Beklager. De bombede min gade.
Skal vi gå om bord?
Vi venter på Edward Lee.
- Jeg troede, han skulle blive. - Deres hus blev ramt.
Han er forældreløs nu.
Der kommer han.
- Godmorgen. - Godmorgen.
- Tak, fordi De fulgte ham herhen. - Det var det mindste, vi kunne gøre.
Det gør mig så ondt, Edward.
Nu kommer du med os, væk fra alt det her.
Han har ikke sagt et ord, siden...
Kom så. Der er fløjtet. Nu skal vi om bord.
Mange tak. Kom så.
Ikke noget smøleri. Og ikke lege med navneskiltet.
Tak.
Fødderne ned fra sædet, Alfie.
De må være begyndt i en ung alder.
- Hvabehar? - Siden De har fire børn.
- Det er ikke mine børn. - Har De så bortført dem?
De skal evakueres. Deres forældre kan ikke forlade London, -
- og de har ingen slægtninge, så vi tager dem med ud i et hus på landet.
Hvor skal I hen?
Hvis jeg skal afhøres, bør De fortælle mig, hvad De hedder.
Premierløjtnant Burnstow. Kald mig Harry.
Jeg hedder Eve, men De kan kalde mig miss Parkins.
- Mig en fornøjelse, miss Parkins. - Det er jeg vis på.
- Vi er på vej til Crythin Gifford. - Jaså? Det er jeg også.
Jaså? Hvad skal De der?
- Jeg er pilot. - Det siger de alle.
Om forladelse. Det var ikke min mening at...
Ingen årsag.
- Tak. - Meget karakterfuld.
Kom. Op med dig.
Mrs. Hogg, dr. Rhodes fra Undervisningsministeriet.
- Beklager, De måtte vente oppe. - Det gør intet.
En fornøjelse, miss Parkins. Jeg vil besøge Dem.
- Kald mig Eve. - Kom så.
Vi har ladet dr. Rhodes vente længe nok. Godaften.
- Hvad var det? - Fordømt.
- Hold jer tæt herpå. - Hvor er alle folk henne?
- Der er et reservehjul bagi. - Jeg hjælper.
- Hvad er det? - Hvorfor stirrer det på os?
Det sidder fast.
Du godeste.
Bliv ved bussen.
- Joyce, hold øje med alle. - Efterlad det der.
Hallo?
Død om søndagen, set om mandagen.
- Hvem dør næste gang? - Er alt vel?
Død om søndagen, set om mandagen.
Hvem dør næste gang? Det må være dig. Kig ikke. Det må du ikke.
Om forladelse.
Ikke kigge. Du må ikke kigge.
Du må ikke kigge.
Undskyld.
Tågen kommer hurtigt her på marsken.
Vil De ikke sætte fuldt lys på?
Mørklægningsreglerne gælder også her.
- Vi kunne køre galt. - Eller blive bombet af tyskerne.
Har de ikke fået brugt alle bomberne, kaster de dem på tilbagevejen.
- Bor der andre her på øen? - Nej, jorden er gold.
Øen blev forladt for mange år siden.
Der ligger det. Eel Marsh House.
Børnenes sovesal.
- Hvor er de andre? - De andre?
Ja. De andre. De andre skolegrupper.
- De kommer ikke før i næste uge. - Skal vi bo sådan her?
- Det er ganske brugbart. - Det er forfaldent.
Min mand er brigadegeneral i hæren.
Han ville ikke lade sine folk bo sådan, og da slet ikke børn.
Det har stået tomt, men det bliver bedre.
- Det er ikke godt nok, dr. Rhodes. - Vi har ikke andet, mrs. Hogg.
Kom så, børn, så pakker vi ud.
- Må vi ikke se os omkring? - Lad os pakke ud først.
- Behøver vi sove ...? - Så er det godt.
Miss Parkins. Bed dr. Rhodes vise Dem rundt.
- Så tager jeg mig af børnene. - Ja, forstanderinde.
Godt. Så reder vi senge.
Køkkenet er derinde, spisestuen er nede bagerst.
- Hvad er De doktor i? - Medicin. Jeg er pensioneret.
- Og De arbejder for ministeriet? - Og jeg er luftangrebsvagt.
Vi gør alle, hvad vi kan.
Klasselokalet er i biblioteket inde til venstre.
Der er ikke lys heroppe endnu, men der er stearinlys og olielamper.
Her er jeres værelser.
Hold de andre værelser aflåst, indtil de andre ankommer.
Og det der?
Det burde være aflåst.
Tror De, det har været et barneværelse?
Der er så koldt her.
Der er varmeapparater nedenunder, men ingen centralvarme.
Det var ikke det, jeg mente.
Det føles...
Jeg ved ikke rigtigt. Trist.
Værelser kan ikke blive triste. Det kan kun mennesker.
Kom så.
Hvornår kan De sende en, der kan sætte huset i stand?
Hvem, miss Parkins?
Vi må vel klare os.
Jeg må hellere tage af sted.
Der er fire hjørner af mit leje. Fire engle skal mig pleje.
En, der våger, en, der beder, to, der min sjæl freder.
Nu lukker jeg mit trætte øje, pas på mig, du Herre i det høje.
Hvis jeg dør i søvnens favn, Herre, før min sjæl i havn.
- Amen. - Amen.
Så er det i seng, alle sammen.
Sov godt.
Godt.
Sådan. Sov godt.
God dreng.
Er det din mor?
Flot.
Du må love mig at sove godt i nat. Ingen slemme drømme.
Ved du, hvad et mareridt er?
Det er sådan, dit sind kan give slip på alle de slemme tanker.
Når man først har drømt dem, er de væk.
DET ER NOGET VRØVL
Er det det?
MOR SIGER MAN BEKÆMPER SLEMME DRØMME MED GODE TANKER
Gør du bare det, så.
I morgen skal du nok komme til at tale.
- Det pjat kan jo ikke fortsætte. - Jeg lægger det under sengen.
Kom så, miss Parkins.
Edward.
- Bare rolig. - Slip.
God dreng.
Han skal jo lære det.
Vil De slukke for generatoren og låse huset af?
Godnat.
Sov godt, børn.
Hvor går I hen med ham?
Lad mig se ham!
Hallo?
DU GAV SLIP PÅ HAM
Hallo?
Kom, lad os løbe ud at lege.
Kom, lad os løbe ud i marsken.
De ser ud til at have haft en slem nat.
Man bliver rastløs af at komme til et nyt sted.
- Hvor er Edward? - Han tegner indenfor.
Lad ham være i fred. Han slutter sig til os, når han er klar til det.
Jeg går ind og gør klar i klasselokalet.
- Hvad er det dog, I gør? - Leger fangeleg. James var den.
I må ikke løbe sådan rundt. Hvor er Edward?
- Han sidder på sin seng. - James, er Edward ikke din ven?
Jeg ved godt, det er anderledes nu, men...
prøv at lade ham være med. Han har brug for en ven nu.
Forstår I det? Nuvel.
Kom, Edward, lad os lege.
Skal vi ikke være venner? Miss Parkins sagde, vi skulle.
Det er i orden.
- Tom. - Han må godt få den tilbage.
Hvis han vinder en leg. Gemmeleg. Luk øjnene.
Gør det så.
1, 2, 3, -
- 4, 5, 6. Ikke kigge.
7, 8, -
- 9, 10, -
- 11, 12, 13, -
- 14, 15, 16, -
- 17, 18, 19, -
- 20.
Der blev du narret. Nu er det din tur til at gemme dig.
1, 2, 3, -
- 4, 5...
Du må ikke kigge endnu. 11, 12, 13, -
- 14, 15, 16, -
- 17, 18, 19, -
- 20.
- Du må ikke komme ud endnu. - Hvad foregår der her?
James fik mig til det.
- Har I låst den? Hvor er nøglen? - Det gjorde vi ikke.
- I må da have låst den op først. - Døren stod åben.
Hvor er den? Edward? Edward luk mig ind.
Edward?
Kom, lad os gå nedenunder.
Kom.
JEG SKAL VÆRE GOD VED MINE KLASSEKAMMERATER
Vil De være rar at åbne, miss Parkins?
- Goddag. - Jeg er kommet for at se til dig.
- Er det et skidt tidspunkt? - Nej, overhovedet ikke.
Undskyld. Kom ind.
GIV MIG MIN TEGNING TILBAGE
- Giv ham den, eller jeg sladrer. - Jeg river den i stykker.
- Hvordan har sergent havgasse det? - Stille, ellers hører hun dig.
- Brigadegeneral. Eller konen til. - Jeg er ikke bange for hende.
Men hun har dog en højere rang end mig.
Hvordan i alverden vil du beholde forstanden helt herude?
- Det ved jeg ikke. Ved at læse? - Det lyder ophidsende.
- Så tænker jeg da på noget andet. - End hvad?
Der er noget ved det her hus. Det føles...
Nå, så du er synsk? Så fortæl mig, hvad jeg tænker på.
At du har lyst til en kop te?
Nu må du fortælle mig det.
Hvad gemmer der sig bag det smil?
Det er bare sådan, jeg klarer det.
- Krigen? - Alting.
Miss Parkins?
- Nu er det vist tid til time. - Ja, naturligvis.
Farvel, miss Parkins.
Historierne må handle om det, I vil.
Jeres familie, jeres hjem, minder. Et sted langt borte.
- Ja, Joyce? - Om dem, der boede her?
Nej, det må I ikke skrive om.
Edward, vil du følge med mig, tak?
Kan du fortælle mig, hvad der skete, da drengene låste dig inde?
Var det der, du fandt den der?
Du får ikke skænd, men du må fortælle mig, hvor du har den fra.
Sig det nu, Edward.
HUN SAGDE JEG IKKE MÅTTE SIGE NOGET
Hvem sagde, du ikke måtte sige det?
Det er meget, meget vigtigt, du fortæller mig det.
Sig det så! Det er vigtigt.
DU GAV SLIP PÅ HAM
Sagde hun, du skulle sige det til mig?
- Jeg tror, han så et spøgelse. - Et spøgelse?
Ja, det gjorde du, ikke sandt, Edward?
- Var det din mor? - Det tror jeg.
- Lad ham være. - Hvorfor? Han er ikke din kæreste.
Jeg siger det til miss Hogg.
Lad ham være. Hold op med at drille.
- Var De nede i kælderen? - Ja, for et øjeblik siden.
Ikke et særlig rart sted, hvad?
- Vil De have en kop te? - Tak.
De er blevet glad for premierløjtnant Burnstow.
Jeg skal nok være forsigtig. Jeg ved, hvad man siger om piloter.
Sådan tror jeg ikke, det er.
Det gør jeg heller ikke.
Han minder mig om min mand. Det er noget med øjnene.
- Blev Deres mand indkaldt? - Vi har været i tjeneste hele livet.
Vi kommer begge fra militærfamilier, og nu er vores drenge i trøjen.
- Jeg vidste ikke, De havde børn. - De er ikke børn.
Det ændrede sig, den dag de meldte sig frivilligt.
- Har De nogen billeder af dem? - Jeg ved, hvordan de ser ud.
- De må da savne dem. - Vil De have mig undskyldt?
Undskyld.
Vi har alle sammen vores måde at klare os på. Det her er min måde.
Jeg er vis på, de kommer sikkert hjem.
Min mand driller mig.
Han siger, jeg er den hårdeste soldat, han har mødt.
At han er mere blød over for sine folk, end jeg er over for eleverne.
Men vi er vor egen værste fjende.
Vores frygt og tvivl.
Modløshed.
Det er det, der vil føre til vor undergang.
Godnat, Eve. Jeg håber, du sover bedre i nat.
Det gør jeg også.
Mistede sit barn død om søndagen
set om mandagen
hvem dør næste gang? Det må være dig
Tom?
Hvad foregår der?
Tom? Hvor er du?
- Hvor er Tom? - Ved det ikke.
- Han var væk, da jeg vågnede. - Kom nu frem! Det er ikke sjovt!
- Men jeg låste den. - Tom!
Tom!
Jean! Jean!
I går nat skete der en frygtelig ulykke, -
- men jeg ved, hvor gode I er til at klare den slags.
I må forstå, at selv om vi kom hertil for at være i sikkerhed, -
- så er der, herude på landet, -
- stadig fare på færde.
Jeg vil have, at I bliver sammen i dag, selv i frikvarteret.
Hører I, hvad jeg siger?
Jeg skriver til drengens mor.
Jeg er vis på, at jeg låste døren. Jeg er ked af det.
Jeg tror ikke, nogen af os kan være kede nok af det.
- Jeg tror ikke, vi skal blive her. - Der er ingen andre steder.
- Her er ikke sikkert. - Det skal vi sørge for.
- Det var ikke det, jeg mente. - Hvad mener De så?
Nå?
Er De sikker på, her ikke bor andre?
- Hvad mener De? - Jeg tror, jeg så nogen.
- Talte De med vedkommende? - Jeg prøvede, men hun forsvandt.
De bør holde Deres syner for Dem selv.
- Det var ikke syner. Hør her... - Nej, nu skal De høre efter.
Det er ikke det første lig, jeg har fjernet fra pigtråd.
Jeg kan huske den forrige krig. Jeg har set, hvad der kan ske.
De må være bedre beredt.
Der er du jo, Edward. Kom tilbage indenfor.
TIL MINDE OM VOR KÆRE NATHANIEL DRABLOW
2. AUGUST 1882 - 19. OKTOBER 1889
ELSKET SØN AF ALICE OG CHARLES DRABLOW
Vent!
Kom tilbage!
Så så.
Hvad er der?
- Undskyld. - Det gør intet.
Det var ikke din skyld.
- Jeg havde nøglen. - En nøgle.
Der må være andre. Han kan have fundet en, der lå et sted.
- Eller også låste en anden døren op. - Hvem?
Hvad er det, du vil sige?
Jeg tror, der er en anden her på øen.
En, der bor her?
Jeg så vedkommende i kælderen og ude på kirkegården.
Tænk ikke mere på det. Det er bare, fordi jeg har sovet skidt.
Jeg ser syner.
Kom, så ser vi efter.
Tror du mig?
Hvorfor skulle jeg ikke det?
Var det dig, vi så flyve hen over os i går aftes?
Nej, jeg var ikke på vingerne.
Jeg har ikke set sådan en her, siden jeg var dreng.
Jeg vil se, om den her nøgle passer til noget.
Mit navn er Alice Drablow.
Jeg har boet i Eel Marsh House hele mit liv.
Det er den 19. oktober 18...
ikke tro på mig. Jeg mener, disse oplevelser bør dokumenteres.
Måske vil nogen kunne forstå dem en dag.
Det begyndte, da Nathaniel døde.
Han var som min egen søn. Hun fødte ham, men jeg opfostrede ham.
Jeg gav ham det, hun ikke kunne give.
Vi var på vej hjem over marsken, da hesten mistede fodfæstet.
Vognen væltede ud i marsken.
Hun så det ske fra børneværelset.
Han sank så hurtigt.
Før jeg vidste af det, var han væk.
Forsvundet.
Hun mener, det er min skyld.
For at jeg skal gennemlide Nathaniels død igen og igen, -
- tvinger hun mig til at se, hvad hun så, og føle, hvad hun...
- Se, hvad jeg så. - Hold dig fra mig, Jennet.
Føl, hvad jeg følte.
Du er et fantasifoster.
Du findes ikke.
Jennet var altså Nathaniels mor, men Alice opfostrede ham.
Indtil han druknede.
Det var det, jeg hørte. Vognen, der endte i marsken.
Jeg er ved at miste forstanden.
Nej, jeg tror på, du så nogen, -
- og jeg tror på, der skete noget her, men vi har ledt overalt på øen.
Jeg ved, hvor jeg har set disse bogstaver før.
I landsbyen.
Jeg skal tilbage til basen, men jeg sætter dig af først.
- Hvad er der i vejen? - Højvandet kommer. Vi må skynde os.
- Det går. - Nej!
Ikke så hurtigt.
- Harry! - Stille! Jeg må koncentrere mig.
Vi blev skudt ned over havet.
Mit mandskab var fanget inde i flyet, da det sank i vandet.
Jeg kunne høre dem kalde på mig.
Jeg prøvede at svømme ned efter dem, -
- men det var så mørkt. Jeg kunne ikke trække vejret.
- Det var da ikke... - Jo. Det var mine mænd.
Jeg var den eneste, der overlevede, -
- så nu kan jeg ikke lide vand.
Hvordan fik du fat i den her?
Tom havde den i lommen, den nat han døde. Hvordan fik du fat i den?
- Flyt dig. - Lad være.
KUN GUD KAN FRELSE OS
Hallo?
Edward?
Edward, mrs. Hogg siger, du skal komme nu.
Edward?
Det er ikke sjovt.
H. JEROME ADVOKAT
Edward, du får ballade.
Edward?
Edward. Du må ikke...
- Her. - Hvem der?
Luk mig ud!
Uanset hvornår hun bliver set og af hvem, -
- så er én ting vis.
Et barn vil dø.
- Hvordan stopper jeg hende? - Det er for sent. Vi prøvede.
Hun dræbte alle mine venner. Nu er der kun mig tilbage.
Kom tilbage. Vi tager herfra. Vi tager herfra!
Du bragte hende tilbage. Din skyld.
Du bragte hende tilbage. Du bragte hende tilbage. Din skyld.
Din skyld. Din skyld.
Din skyld.
Jeg har aldrig haft brug for øjne for at kunne jage.
Nej.
Mine venner havde øjne, så mine tårer flød.
De havde øjne, det blev deres død.
Joyce, du må ikke være herinde. Joyce!
Din skyld! Din skyld!
Harry!
- Sæt dig ind. - Lad os komme væk.
- Hvad er der sket? - Hurtigt!
"Kære Nathaniel.
Jeg prøvede at fortælle dig sandheden, men du var for lille.
Jeg prøvede at tage dig med mig, men de opdagede mig.
Nu vil de ikke lade mig komme i nærheden af dig.
De sender mig på en anstalt.
Derfor giver jeg dette brev til min advokat mr. Jerome.
De kan ikke forhindre ham i at give dig det, når du bliver ældre.
Du blev opdraget i den tro, at Alice Drablow var din mor ..."
men det er hun ikke.
Din far, Charles Drablow, gjorde mig gravid.
Det er sandheden. Tro mig. Jeg vil aldrig give slip på dig.
Kom til mig, så snart du kan, -
- for jeg var, er og vil altid være din mor.
Jennet Humfrye.
To dage senere døde han.
Han fandt aldrig ud af det.
Han vidste ikke, hun var hans mor.
Det er det glade vanvid.
Men hvorfor risikere noget?
- Harry kører os til stationen... - Så er det nok.
- Jean, jeg siger dig, at vi må... - Forsvind!
Af sted! Hvis du vil, så forsvind. Jeg vil ikke have dig her mere.
Nej, jeg vil ikke efterlade dem her.
Joyce prøvede at kvæle sig selv. Kan du ikke se, at du er skidt for dem?
Det var Jennet! Kan du ikke se det? Hun er blevet set.
Vi kan ikke tage af sted nu. Vi må have børnene ned i kælderen. Nu.
- Sådan. Kom så. Skynd jer. - Kom så. Kom så.
Piger.
Hold jer fra glasset. Forsigtig.
Det skal nok gå.
Ingen har fortjent at lide, som hun led.
Hvorfor påvirker det her dig sådan?
Eve?
Jeg fik et barn. En søn.
Jeg var ugift.
Jeg var for ung, så de...
de tog ham fra mig.
Hvor har I ...?
Vil I ikke nok lade mig se ham?
Jeg prøvede at finde ham, men...
De ville ikke fortælle mig, hvor han var.
Eller hvad han hed.
Efter noget tid gav jeg op.
- Jeg gav slip på ham. - Eve.
Vi må ikke lade fortiden trække os med ned.
Der er for meget, vi kan gøre.
Der er for meget at leve for.
- Hun ved det. - Det har intet med hende at gøre.
Hun sagde til mig: "Du gav slip på ham."
Det var til Alice. Hun gav hende skylden for Nathaniels død.
Hun tvang hende til at se det igen og igen.
- Det har intet med dig at gøre. - Du tager fejl.
Eve, hør på mig.
- Hun vil tage noget fra mig. - Hvad?
Hun vil gøre ham vred på mig.
Bliv sammen.
Edward, kom her. Kom her. Hold dig tæt til mig.
Min lighter er løbet tør.
- Jeg har fundet nogle tændstikker. - God pige.
Sådan.
Giv mig dem. Lad mig.
Godt. Lad os få tændt de andre.
Hvor er Joyce?
Joyce?
- Åh nej. Joyce! - Joyce!
Nej, nej, nej!
Ikke igen! Nej!
Nej!
Det er lavvande, så nu kan jeg køre jer alle tilbage til landsbyen.
Så ser vi, hvordan I kommer hjem.
Der vil jeg ikke hen. Kør os til flyvepladsen.
Godt.
Ruby, det er din. Efterlad den her. Den hører til her.
Giv mig den. Giv mig den, Edward.
Tak, Alfie.
Kom tilbage, Fraser!
Det er ikke ægte.
Harry.
- Harry! - Det er en falsk flyveplads.
Så bomber nazisterne her i stedet for den ægte.
Jeg flytter lys rundt, så det ser ud, som om der letter fly.
Og jeg tænder brændere, så det ser ud, som om de har ramt os.
- Jeg er en lokkedue. - Du sagde, du var pilot.
Det var jeg, men efter styrtet kunne jeg ikke flyve mere.
Så de sendte mig hertil. Og degraderede mig.
"Mangel på rygrad", kaldte de det. MPR.
Det betyder, man er en kujon. Helt officielt.
Hvorfor sagde du det ikke?
Jeg kunne godt lide den måde, du så på mig på.
Kan du se?
Det er det smil igen.
Det må I ikke kigge på.
- Vi tager det næste tog herfra. - Hvornår, miss?
I morgen tidlig, men her er vi i sikkerhed indtil da.
Sæt dig ned.
Er det dig?
Det var det engang.
- Miss? - Ja, Flora.
Tom sagde, Edward så et spøgelse.
Passer det?
- Ja. - Hun lyver, børn.
- Der findes ikke... - Så er det godt.
Hun taler sandt.
Jeg er træt af hemmeligheder.
Gav hun dig den tilbage?
Undskyld, hvis jeg har gjort dig vred, men du må fortælle mig det.
Vil du ikke nok?
Hvad er det?
- Det her passer ikke. - Jeg vil ikke miste dig.
- Det passer ikke. - Du får ham ikke! Han er ikke din!
Du skræmmer børnene.
Hun har tændt brænderne! De vil ikke slukke igen!
- Hold jer tæt sammen. - Vær stille.
Lad os holde i hånd. Hvis nogen giver slip, så ved to af os det.
- Vær nu ikke så... - Gør det så!
Hans venner havde øjne, og det blev deres død.
Den blinde mand kunne ikke se hende. Luk øjnene. Alle sammen.
Lad os bede aftenbønnen. Kom så.
Der er fire hjørner af mit leje. Fire engle skal mig pleje.
En, der våger, en, der beder, to, der min sjæl freder.
Der er fire hjørner af mit leje. Fire engle skal mig pleje.
En, der våger, en, der beder, to, der min sjæl freder.
Det skal nok gå. Alt er i orden.
- Det skal nok gå. Ikke kigge. - Hold fast. Hold fast.
- Det er vanvittigt. - Jean.
- Vi er alle ved at blive vanvittige. - Jean!
Vanvittigt.
Eve.
Edward? Edward!
Vent! Edward!
Edward, det er mig, Harry!
Edward, det er mig, Harry.
Alt er i orden. Det er ovre nu.
Edward.
Det skal nok gå. Det skal nok gå. Tag min hånd.
Edward!
Edward! Nej! Edward!
Eve.
Stille og roligt.
Kom.
Sådan.
Hvor er Edward?
Det gør mig ondt.
Jeg prøvede.
Det gjorde jeg virkelig.
En af brænderne. Jeg er ked af det.
- Fraser. Fraser. - Så du liget af ham?
- Der var intet tilbage af ham. - Så du liget af ham?
Jeg er ked af det.
Det er ikke nok, han dør sådan. Hvorfor gjorde hun det?
- Hvad? - Det er ikke nok straf.
Eve. Hvad ...?
- Nej. - Nej, hør her.
- Hør på mig. - Nej!
- Nej. - Eve. Eve.
Der var intet, du kunne have gjort. Det er ikke din skyld.
Du må ikke bebrejde dig selv.
Kom så! I har været på dette gudsforladte sted for længe.
Kom så! Skynd jer!
Op i bussen. Hurtigt. Kom så.
Eve, jeg skulle have lyttet til dig.
Jeg vil aldrig tilgive mig selv.
- Han er i live. - Hvad?
- De venter på mig. - Kom så!
Så tag jeepen. Nu.
Eve?
Eve!
Edward?
Mor.
Hvor er han blevet af? Lad mig se ham!
Vis mig Edward.
Lad mig se ham.
Nej!
Edward! Nej!
- Se, hvad jeg så. - Nej! Edward!
Føl, hvad jeg følte.
Dø, som jeg døde.
Luk mig ud! Nej! Nej! Luk mig ud!
Edward!
Kom tilbage!
Stop! Stop! Du må ikke...
Edward!
Vågn op, Edward!
Vil du ikke nok vågne op?
Edward, du må kæmpe imod hende.
Du må kæmpe imod hende. Vil du ikke nok, Edward?
Man bekæmper slemme drømme med gode tanker.
Kan du huske, at din mor sagde det til dig?
Nej!
Eve!
Svøm! Svøm!
Harry!
Jeg er ked af det.
Hun er væk.
- Klar? - Ja.
Meget flot. Tillykke med fødselsdagen, Edward.
Så kan du tegne nogle nye tegninger.
Hvad er der i vejen?
Kommer hun tilbage?
Hun er væk.
Hun levede af vores slemme følelser, men nu passer Harry på os.
Hun kan ikke komme tilbage.
- Forstår du det? - Ja.
Hvor er mit smil så?
- Meget fint. - Så er det din tur.
Godt. Så skal vi af sted.
Oversættelse: Jesper Buhl Scandinavian Text Service 2015